Tommys udde
Häromdagen då snön var på väg åkte jag till Tommys udde. Det var bistert och blött och det började blåsa upp. Vädret var inte det bästa men jag kände behov av att komma i från en stund. Precis som jag gjorde när jag ung och vilsen under första halvan av nittiotalet.
För det är därifrån jag har minnen från den här platsen. Många minnen. Det fanns en tid då jag dagligen gick hit, satt där och tittade ut över sjön. Ibland var det regn och blåst precis som häromdagen.
Det minns jag mycket väl. Det var som att hela livet var emot mig. Ibland var det solsken och stilla. Det tog jag som ett tecken att bättre tider var på väg.
Jag bodde i ett hus på andra sidan av den där ön som ni ser på bilden, men längre in i viken. Ett hus vid en sjö. Jag brukade promenera runt sjön och hamnade ofta just här. Även om jag i mångt och mycket är en annan idag, så skapades mycket av det som är jag av idag just här. Jag hade alltid människor omkring mig, men inombords var jag ensam. Likaså på dessa promenader och i livets grubblerier.
Jag hade egentligen precis allt här, men det var först när jag tog beslutet att lämna som livet tog en vändning. När jag ståd där ute häromdagen, vid sjön vill jag så gärna förklara och berätta om de mysterier i livet för min son som han också kommer stå inför, men inser att man måste vara motaglig och kanske t om vara mitt uppe i det för att verkligen kunna ta in. Vissa saker måste man upptäcka själv, uppleva själv och när den tiden kommer; vara beredd att ge sig iväg för att sedan kunna komma hem.